PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Kam jdeš?
Hej!
Proč vypadáš jako já?
Kdo jsi? Zničil jsi mi život!
Jak se cítíte?
Nevím. Ne moc dobře.
- Jak dlouho...? - Jen klid.
Chtěl jsem se vrátit,
promiňte to zdržení. Potřeboval jsem vědět...
Uběhlo deset minut.
NEPOTKÁTE SE
Co se včera stalo?
Co jako?
Měl jste pak takový hlad?
Nevím.
Ano. Máte ještě?
Ne, je mi líto. Nebydlím tady.
Tohle jsem nakoupila ráno.
- Kdybych to tušila... - Nemohl jsem tam být jen deset minut.
Devět minut a 17 vteřin přesně.
Utekly skoro tři dny.
Byl jste ve vesmíru, kde čas utíká rychleji.
Jak to šlo? Viděl jste je?
Ano.
Ale nelíbilo se mi to.
Vidět je?
Ne, rád jsem je viděl, objímal...
Bylo úžasný být zase s nimi.
Ale bylo to moc rychlý, co víc...
- Co? - Nedokázal jsem tý nehodě zabránit.
Byl jsem tam zbytečně.
- A ty klíčky? - Myslel jsem, že když je dám Elise...
...když je on dá Elise, tak k tý nehodě nedojde.
- Nezabralo to? - Stalo se to zase. Úplně stejně.
Jan, Elisa, Carla... Zase to byla moje chyba.
Chtěl jsem zasáhnout. Neměl jsem to dělat, že ne?
Právě tím zásahem
jste způsobil to, co se stalo.
A přesně tyto detaily mi musíte vysvětlit.
Nechápu to. Vůbec tomu nerozumím.
Je normální, že jste zmatený.
Ve skutečnosti...
...mě nejvíc rozrušilo něco jinýho.
Já.
Proč?
Protože jsem byl pitomec!
Nepoznával jsem se. Měl jsem svoji tvář, svůj vzhled.
Mám na sobě jeho oblek.
Podívejte. Vidíte, co je zač? Já bych takový oblek nekoupil.
Mimochodem, co mám na sobě, to cestuje se mnou.
Neodskakujte od tématu.
Byl jsem to já, ale nebyl jsem to já.
A víte proč?
Òscar, můj kamarád...
Òscar z tamtoho vesmíru byl vlastně stejný.
Řekl mi něco, co nemůžu dostat z hlavy.
„Mozek se ve chvílích bolesti vymýšlí halucinace,
co vypadají opravdově.“
- To je fakt. - Vymýšlím si tohle?
Ne, kdepak.
Byl ten vesmír jen negativní?
Rozhodně, vždyť zase zemřeli.
Sice jsem mluvil s Elisou, s Carlou a viděl jsem Jana,
mohl jsem jim říct... Ne, jedno bylo pozitivní.
Můj otec byl naživu.
Zemřel nedávno?
Ne, dávno. Před devíti lety.
Zvláštní.
Tam se muselo něco stát, když přežil.
Proč by byl naživu?
To bych rád věděl.
- Zamyslete se. - Nad čím?
Když váš otec před lety zemřel,
určitě jste se ocitl na nějaké životní křižovatce.
Na křižovatce?
Tere, my ti pomůžeme.
BŘEZEN 2007
Babi, nakreslila jsem dědovi obrázek.
Je krásný.
Můžeš mu ho dát?
- Komu? - Dědovi.
Je támhle, dej mu ho sama.
Ne, nemyslím dědu Joana, myslím dědu Manela.
Ne, nemůžeš mu ho dát.
Proč ne?
No protože dědeček...
Carlo, pojď sem.
Dědeček Manel odešel.
Proč?
Protože umřel.
- A kam šel? - To nevíme.
- Vrátí se? - Ne.
Takže ten obrázek nikdy neuvidí?
- Ne. - Chci, aby ho viděl.
Dědeček teď žije v nás. V našich myslích.
- Vždycky si ho budeme pamatovat. - Ale jak uvidí můj obrázek?
Podívej.
Zavři oči a mysli na dědečka.
A řekni: „Dědo, to je pro tebe.“
Tady, dědo, to je pro tebe.
Moc dobře.
- Teď ho viděl? - Určitě jo.
Co je s ní?
Je mi to líto, mami.
Vím, že bys radši řekla, že táta je v nebi...
O to vůbec nejde.
Tak o co?
Chci ti to říct, ale...
Navrhla jsem to tvému bratrovi, ale neposlouchal.
Říkal, že to teď není důležité.
Pro něj možná ne, ale pro mě...
Ty mě děsíš.
Byl jsi doma předevčírem, když jsem volala?
Bylo asi tři čtvrtě na devět. Byl jsi tady?
Tak šup, jdeme pozdě.
Nechtěla jsem tě otravovat na mobilu, ale měla jsem.
Mami, já nevím, o čem mluvíš.
Otec šel do práce bez léků na srdce.
- A? - Mohl jsi mu je dovézt.
Ale nevzal jsi telefon.
Nemohla jsem tě sehnat. Tvůj bratr byl pryč, já u kadeřníka.
- U kadeřníka, proboha. - Mami, prosím. Mami.
- Nedochází ti to? - Co?
Že s tím musím žít do konce života.
S čím?
Kdybych místo kadeřníka donesla otci ty prášky,
možná by byl naživu. - To je absurdní, mami.
Absurdnější je barvit si šediny,
zatímco má tvůj manžel infarkt.
On si ty léky zapomněl, ty za to nemůžeš.
Jak bez něj můžu žít? Když na to myslím, ničí mě to.
Přestaň takhle přemýšlet, mami.
Jak?
Možná by táta umřel, i kdyby si ten prášek vzal.
- Nebo možná ne. - To se nikdy nedozvíme.
To mě bolí.
MÁMA
- Co tu děláš tak sám? - Nic.
- Co říkala tvoje matka? - Pak ti to povím. Další její výmysl.
- Bojí se. - Jde o víc.
- Jak to myslíš? - To teď neřeš.
Bude to teď mít těžký. Byli spolu tolik let.
- Chudinka. Strach je normální. - Bude to těžký.
- Všichni jí pomůžeme. - Pere s ní půjde domů.
Jo, mluvila jsem s Tere. Za pár týdnů přijede.
- Nevadí ti to? - Jistě, že ne.
Snad jí to dostaneme z hlavy.
Co?
- Myslí si, že umřel kvůli ní. - No jo.
Jde o ty prášky, co?
- Říkala ti to taky? - Jo, je to normální.
Vždycky se cítíme provinile, když se něco takovýho stane.
„Kdybych mu dala prášky.“ „Kdybych zavolala.“
„Kdybych mu něco řekl, než odešel z domu.“
„Kdybych nekývla na jeho žádost o ruku.“
„Kdybych ho nepoznala.“
Kdybych tě nepoznal...
Jaký by to bylo?
To nevíme. Třeba bys byl šťastnější.
Ne.
Když si představím sebe na mámině místě, chápu ji.
Slib mi něco.
Něco, co dokážu ovlivnit?
Slib, že umřeš až po mně.
- Eduarde? - Ano?
- Chce s tebou mluvit manažer. - Mám jít za ním?
- Ne, jde sem. - Skvěle.
Rada to schválila.
Teď vám můžu udělat nabídku.
Náš obchodní viceprezident jde do důchodu.
Jako nástupce jsme navrhli vás.
Blahopřeju, Eduarde. To je nová smlouva.
To s vaším otcem mě mrzí.
Nedostal jsem se na pohřeb.
- Upřímnou soustrast. - Díky.
Co se mu stalo?
Bylo to smutné, překvapilo nás to.
Měl špatné srdce, ale zemřel náhle, bylo mu 60.
- Nikdo to nečekal. - Ano.
- A vaše matka? - Má se hrozně.
Pár dní bude doma. Alespoň má vnoučata.
Jistě. Život je loterie, co? V jednu chvíli tu jsme a pak...
Ale i když nám život někdy ublíží,
také nám to dovede vynahradit, ne?
Musíte myslet pozitivně.
Carpe Diem, Eduarde. Užijte dne, tak to říkají.
Takže blahopřeji.
Zasloužíte si to.
Tak to půjdeme oslavit, ne? Máma přijde na jiný myšlenky.
- Ví to? - Ne, ještě jsem jí to neřekl.
Proč?
- Ještě jsem to nepřijal. - Co?
- Tu pozici. - Cože?
Chci si to promyslet.
Přál sis to roky, o čem bys přemýšlel?
Měl bych hrozně práce.
- Jo. - Samý jednání, porady, večírky.
A to nechceš?
Upřímně? Teď zrovna ne.
Víš to jistě?
Nevím.
Nejsem si jistý.
Možná jsem trochu v depresi.
Vážně?
- Nic jsi neřekl. - Nic vážnýho.
Ale co táta umřel, všechno se zdá...
Obchodní viceprezident. Vždyť to zní směšně.
Odmítnu to.
Děláš to pro sebe, nebo pro mě a pro děti?
Pro všechny.
Dělám dobře, když odmítnu takový plat?
Chtěl jsi někdy být bohatý?
Mluvme vážně.
No jistě.
Děláš dobře.
Ale stejně nás musíš vzít na večeři.
Dobře.
Až babička a děti půjdou spát, vlezeme si spolu do vany.
- Zní to dobře? - Zní to fantasticky. Carpe Diem.
Miluju tě.
Napořád.
Ano.
Životní křižovatka.
Přemýšlejte.
Tak šup, jdeme pozdě.
Co by se stalo, kdybych ten telefon zvedl?
Carlo, dohlédni na bratra!
Ano? Ahoj, mami.
Jedu pozdě do práce.
Přece bez nich jeden den vydrží...
Dobře, dojedu pro ně. Tak zatím ahoj.
Tati, máma se zlobí.
Že kdybys ji neměl, nemáš léky.
A dostal bys infarkt.
Neměla by si dělat starosti. Za tři měsíce to skončí.
Vážně? Proč?
- Jdu do důchodu. - Vážně?
A může mi nadávat 24 hodin denně. Brzy toho bude litovat.
Co poznávací výlety?
Zmlkni, sakra. Tak starý ještě nejsem.
Na to je brzy.
Když mi to řekli, měl jsem v břiše pocit jako...
Jo, tady máš prášky.
Tolik let jsem čekal, až mi dovolí přestat pracovat,
a když to konečně přijde, jak to slavím?
Beru prášky, aby mi nebouchla pumpa. Umírám.
Nedramatizuj. Jedu pozdě, tati. Popovídáme si jindy.
- Počkej, počkej chvíli. - Co?
Snad mě obejmeš, ne?
Proč?
Protože jsem tvůj otec. To je tak těžký mě obejmout?
Užij si život, dokud jsi mladý. Za pár dní může být po tobě.
Carpe Diem.
Cože?
Ale nic, neštvi mě. Tak ahoj.
Rozluč se s dědou.
Ahoj! Máš prášky?
Ano, mám svoje prášky.
- Ahoj, dědo. - Ahoj.
- Eduarde? - Ano.
Chce tě vidět manažer.
- Mám jít za ním? - Ne, jde sem.
Dobře.
Rada to schválila. Teď vám můžu udělat nabídku.
Jakou nabídku?
Obchodní viceprezident jde do důchodu.
Jako náhradu jsme navrhli vás.
Blahopřeju, Eduarde. Nová smlouva.
Moc děkuju. To je překvapení.
Ano, to je.
Projděte si tu smlouvu a dejte vědět.
Hned zítra.
Jistě. Taková nabídka se přece nedá odmítnout.
Každopádně,
blahopřeju, Eduarde. - Díky.
Roser!
Rezervuj mi stůl pro dva v té restauraci,
co doporučoval generální ředitel.
Jdeš pozdě. Kde jsi byl?
Pomoz mi tady.
Všeho nech a převleč se. Jdeme na večeři.
Teď? Už je po devátý.
Máme v restauraci stůl na půl jedenáctou.
- A děti? - Clara je na cestě sem.
- Pohlídá je. - Clara?
Mámě se to nehodilo.
Tátu trápí, že jde do důchodu.
Nemám náladu, nepůjdeme jindy?
Můžete toho nechat? Vůbec nestíhám, Eduarde.
Dost, děcka, neblbněte! Nechte toho, dobře?
Dost, nebo dostanete!
- Dost už! - Eduarde.
Eliso, měl jsem dobrou náladu, a ty to takhle zkazíš.
Co jsem zkazila?
Povýšili mě na viceprezidenta.
Proč jsi mi to neřekl?
Proč bych měl stůl v restauraci v Barceloně?
Nezavolal jsi.
Nechtěl jsem tě rušit v práci.
Tohle je velká věc.
Eliso, přišel jsem šťastný,
ale doma to vypadá takhle.
Jak to myslíš? Já jsem z práce unavená.
Vařím, i když to nenávidím.
Děti chvíli neposedí, asi proto, že je jaro.
A ty si slavíš s kolegy z práce?
- Nemám náladu. - Dost.
Končím, promiň. Přehnal jsem to.
Převleč se, oslavíme to.
- Vážně nemám náladu. - Já se omluvil, Eliso.
Přijal jsi to?
Co? Tu pozici? Jistě, proč se ptáš?
Proč? Proč myslíš?
Mohl jsi to se mnou probrat.
Eduarde! Blahopřeju.
Ahoj, díky.
- Musíš mít radost. - Velkou.
- To jsou rozkošný dětičky. - Ahoj.
No ahoj, krásko.
A kde je Elisa?
- Chceš to? - Není jí moc dobře.
Šla bys se mnou na večeři?
Jasně.
Někdy v životě čelíme nějakému dilematu.
Nebo nevýznamnému konfliktu.
Třeba když se rozhodujeme, kterou ulicí půjdeme.
Můžete si vybrat jinou cestu než jindy.
Potkáte na ní člověka, kterého jste neviděl roky.
A za pár měsíců máte svatbu a děti.
Kdybyste tu cestu nezvolil, nepotkal byste ji.
A třeba byste byl sám.
Vám se to taky stalo?
Co?
Že jste si vybírala cestu, která vám přinesla radost, nebo smutek.
Kdy jste našla životní lásku, nebo ji třeba ztratila.
Můj život je věda.
Neměla jsem moc přátel.
A těch pár zemřelo tak dávno, že si je skoro nepamatuju.
To je smutný.
Nebo není.
Neželíte ztráty něčeho, co jste neměl.
Jo, to je pravda.
Co to bylo?
Co?
Která křižovatka vás k ní dovedla?
To by vás nudilo.
Ne, určitě ne.
- Ptáte se jen ze zvědavosti? - Ne, to není jediný důvod.
Tak proč?
Jako někdo, kdo obětoval všechnu svou lásku a vášeň...
matematice, fyzice a vědě,
neznám nic lepšího, než poslouchat zamilované příběhy
mezi jedním a druhým člověkem.
Jsou složitější než některé rovnice.
„Mezi jedním a druhým člověkem“? Jste snad robot?
Někteří studenti si to mysleli. Vážně, nedělám si legraci.
Víte, jak mi říkali na škole? Ne doktorka Everestová.
- A jak? - Chladnější Everest.
Studený čumák.
- To byla moje reputace. - Pravdivá?
Někteří lidé pod ledovým vzhledem
skrývají plameny.
Tak chcete začít?
Co dostanu za svůj životní příběh?
Povědomí o životních křižovatkách, které vás sem dovedli.
Kdybyste chtěl cestovat do jiných období v jiných vesmírech.
FAKULTA EKONOMIE ŠKOLA POLITICKÝCH VĚD
ŘÍJEN 1991
Určitě neudělám makroekonomiku.
Statisticky možná, ale z testu jsi měl 8,75.
Nesnáší mě. Když slyšel, že Olofa Palmeho
zabili kvůli jeho politice
a že Solowův model...
- Dost, Edu. - Málem mě zabil pohledem.
- Dost makroekonomiky. Spěchám. - Kam?
Jde o hudební konkurz.
Chceš mě doprovodit? Je to na humanitní.
- Ty snad hraješ? - Trochu na klavír, ale budu zpívat.
- Páni, co to meleš? - Nemelu, zpívám skvěle.
A ty zase hraješ na kytaru, ne?
Jsi blázen.
- Já nesu Claře poznámky. - To můžeš udělat potom.
Celý den se jen učíš. Buď v knihovně, nebo doma.
Co je to za život? Pojď se trochu bavit.
- Já nevím. - No tak, prosím. Pojď.
Jdeme.
Claro, já...
- Òscare! - Pojď.
KONCERTNÍ SÁL
Tady máš.
- Čí je? - Nevím, byla tu.
Zahraj jim něco svýho.
Ne, já hrát nebudu. Òscare.
- Edu, hraješ skvěle. - To ne! Òscare!
- Počkám tam. - Nejdu tam!
Do háje, Òscare!
- Sakra. - Pardon.
Ty jsi kytarista? Hledala jsem tě.
Tady jsou noty. Půjdeš se mnou?
- Co? - Honem, jdeme pozdě.
- Ne, já... - Tak dělej!
Promiň, poslouchej mě!
Díky, díky. To stačí.
Jdete taky?
Ano.
Tak honem, běžte.
- Ne, já... - Tak dělej!
Ano, tak.
Zčeše si vlasy z obličeje A se štěstím jí zase do očí uvidím
Vždycky se spálí ten
Kdo se dívá přímo do světla
Štěstí je pomíjivé Skrývá se i v přímém jasu
Netvrdím, že se mi to líbí Kdyby to všechno zmizelo
To láska mi plní břicho motýlky
Nemůžu si život nechat utéct Když ho mám přímo před sebou
Vidíš to?
Může to trvat roky Minutu, nebo tři neděle
Ale v další vteřině Může být v sázce celá budoucnost
Když mi láska nebude plnit břicho motýlky
Nechám svůj život utéct I když ho mám přímo před sebou
Nechci padnout do pasti Raději nechám čas plynout
Už se nechci nachytat
Nechci padnout
Už nechci, ale...
Štěstí je pomíjivé a odejde I když ho pevně držíš
Už jsem to zažila nejméně tisíckrát
Tu chvíli
Kdy se promění v dým
Díky. Ticho, prosím.
Vaše jméno a obor?
Elisa Montcalmová, druhý ročník historie umění.
- Nejste na seznamu. - Zapsala jsem se na poslední chvíli.
- A váš společník? - Kdo?
- Jak se jmenujete? - Ne, já ne...
Hodil byste se nám, kytaristu potřebujeme. Kdo jste?
- Eduard Marina, ekonomie. - Díky, moc dobře.
Konkurz končí, za pár dní dáme všem vědět.
Děkuju všem.
Šlo nám to.
Určitě nás vezmou.
Chceš to oslavit?
„A váš společník?“ A já na to: „Kdo?“
Proč jsi nic neřekl?
Neměl jsem šanci.
Viděla jsi mě s kytarou a hodila jsi mě tam.
„Tady máš noty.“ A už jsem stál na jevišti.
Určitě tě vezmou. Slyšel jsi, potřebují kytaristu.
Ale úplně slintal, když tě viděl. Nebo slyšel.
- Kdo? - No ten režisér.
- Nedokázal to zamaskovat. - Je dobrý muzikant.
- Neznáš ho? - Ne.
Lluís Antic. Skladatel a textař. Před lety psal nádherný písničky.
- Nakonec budeš jeho múza. - Jo, jasně.
Už vidím, jak nahráváš jeho album.
Přestal skládat, když začal učit.
Vydáte album a singl se bude jmenovat:
„Konečně jsem tě našel“.
Nové album Lluíse Antica
s novou pěveckou hvězdou, okouzlující Elisou...
- Jak dál? - Montcalmová.
Elisa Montcalmová. To se špatně říká, chce to umělecký jméno.
- Montcalm, Clammont... - Cože?
Vytvářím anagramy. S takovým jménem hvězda nebudeš.
- Jsi blázen. - Ne, nesměj se mi.
Co ty? S takovým talentem studuješ ekonomii?
- Není to nuda? - Ty to nevíš?
Co jako?
Umělec potřebuje manažera, který je dobrý na čísla.
- Takže budeš můj manažer. - Jistě.
Ten stařík není jediný, kdo tě hledal.
Mladý budoucí podnikatel, který ti přinese bohatství,
na tebe taky čekal.
- Jde ti o obchod. - Jistě.
A jsi na čísla lepší než já?
No tak, za co mě máš?
Ty máš pocit, že holka nic nesvede,
když jí nepomůže chlap, co?
Pro tebe jsme pěkný tvářičky. A všechnu práci odvedeš ty.
To si myslíš?
Ne, to ne. Takhle jsem to rozhodně nemyslel.
To jsem neřekl.
Kdybys nebyl můj manažer, tak slavná nebudu?
Ale ne, budeš!
Poslyš, já nejsem žádný šovinista. Vážně.
Byl to jenom vtip.
Eliso!
Claro! To je náhoda!
- Ty tu studuješ? - Jo, s těmi dvěma ekonomy.
Takže se znáte?
- Jak se daří? - Ahoj.
- Jsem Òscar. - Ahoj.
Ten tvůj zpěv byl...
Oba jste všechny ohromili.
Zněla jsi skvěle, je to i moje zásluha.
- Vážně? - Jistě.
- Tys jí to neřekl? - Co?
To díky mně tě doprovázel.
- Ta kytara byla moje. - Co je tohle za konspiraci?
- Já ho teď potkala. - Chtěl jsem, abys hrál,
takže ti osud seslal tenhle nebeský dar.
- Byla jsi úžasná. - Já na osud nevěřím.
- Ani já. - Ne?
- Ne. - To je romantika.
- Takže jste kamarádky? - Ano, byly jsme spolužačky.
Chodily jsme do jiných tříd,
ale hrály jsme si spolu o přestávkách.
- S panenkama? - Rugby.
Moc dobře.
Jo, fotbal nás moc nebavil.
Jo.
Já rugby miluju. Fakt.
- Woody Allene, to ne. - Zvládla bych tři další.
- Mně se to taky líbilo. - Jo?
Jo, smál jsem se a tak.
- Jistě. - Jo.
Ale radši bych je viděl v různý dny.
- Nikdy jsi je neviděl? - Ne.
- Žádný z nich? - Žádný.
- Òscare. - Co?
Ty je znáš, ne?
Nebavilo tě vidět je znovu?
Jo, ale došlo mi, že to nejsou komedie. Jsou smutný.
V Hana a její sestry
je hlavní postava nejsilnější z rodiny,
ale taky vůbec nic neví. Každý ji snadno oklame.
Možná proto je tak silná.
Nechcete zajít na skleničku?
- Proč ne? - Jo.
Já musím jít. Táta by se zbláznil strachy.
Bydlíš blízko? Chceš doprovodit?
- Musím jet vlakem. - Bydlím u nádraží.
Tak já doprovodím tebe.
Dobře.
- Tak ahoj. - Čau.
Užijte si večer.
- Dobře, tak zítra. - Měj se.
- Dobrou. - Ahoj.
Ahoj.
- Tak jo. - Jdeme?
- Jo, chceš do baru? - Jo, jasně.
TELEFON
Dobře, že jsem zavolala. Už má strach.
Dělá si omeletu.
Nic jinýho chudák vařit neumí.
Já sama si neumím uvařit.
Máma s vámi nežije?
Před dvěma roky umřela.
- Omlouvám se. - To nic.
Časem to člověk překoná. Ale táta to nese hrozně těžce.
- To chápu. Byli si blízcí? - Hrozně moc.
On nikdy nic neudělal,
aniž by se jí nejdříve zeptal.
A já jsem jedináček.
Takže teď mám roli dcery, ženy a matky.
- Jsi nejsilnější, co? - Ano.
Proto ten pocit z toho filmu.
Haniny sestry byly slabý, nejistý a rozporuplný.
Ona byla úspěšná, silná a mocná.
Ale nakonec právě kvůli tomu byla ta nejvíc ubohá.
Když jsi chladný a necitlivý, nejsi nejlepší.
A ty myslíš, že jsi chladná a necitlivá?
Ty si to nemyslíš? Jak mě vidíš ty?
Chladná a necitlivá osoba nezpívá jako ty.
A jak zpívám?
Jako někdo, kdo je vášnivý a vřelý.
- A citlivý. - Vážně?
Jo. Tady bydlím.
Tak dobře.
Ovlivnilo tě to hodně?
- Co? - Smrt tvojí matky.
Proč se ptáš?
Napadlo mě, že možná proto jsi přijala tuhle roli.
- Jakou roli? - Roli tvrdý a nepřemožitelný ženy.
Byla jsi taková, než umřela?
- Měla bych jít. - Už?
Další vlak jede až v šest ráno.
To chápu, ale já... Celou tu dobu jsem...
Moc jsem si to s tebou užil.
Znám tě pár hodin, ale...
Ne, ne, ne. Nemám ráda laciný balící fráze.
Nechci říct nic lacinýho.
„Jako bych tě znal celý život.“
To jsi chtěl říct?
A pak mi povíš ten čínský příběh o červený nitce?
Já myslím, že je japonský.
Nech toho.
Měj se.
No, můžeme to udělat pořádně.
Jde o to, že jsem měl pravdu.
V čem?
Nebyla to laciná fráze.
„Jako bych tě znal celý život“ je skutečně filmové klišé.
Já vím, ale já v tom vidím něco víc.
To, že to končí polibkem?
Ne. Ještě je tam jeden drobný detail.
Když nad tím přemýšlím, je to spíš legrační...
Ale významné a neskutečné.
Přesně, neskutečné.
Jako ta červená nitka.
Eduarde, pokračujte. Prosím.
Na první pusu to nebylo zlý.
To je taky otřepaná fráze,
ale když se soustředíš na význam,
není tak otřepaná.
Jako ta fráze.
Řekneš něco?
Když řeknu „první“,
znamená to, že těch pus bude víc.
Nezajímá tě to?
Dobře, tak já půjdu.
Ne, nebyla to laciná fráze.
- Jasně. - Ne, Eliso Montcalmová.
- Eduarde Marino? - Montcalmovi ze Súrie?
Marinovi ze Sant Cugat?
Ty taky?
Co taky? To bolí!
Promiň. Nepoznáváš mě?
- Cože? - No páni.
- Jsi to ty. - Co jsem?
Jistě, že na první pusu to nebylo zlý. Nebyla první.
Promiň, ale nechápu tě. A určitě už mi ujel vlak.
Líbí?
Jsi to ty! Podívej, mám husí kůži.
Asi by mi to mělo lichotit, ale přijde mi to divný,
když se chováš jako blázen.
Nevzpomínáš si? To je šílený.
- Nevím, o čem mluvíš. - Na tý svatbě.
Tátův bratranec si bral tvou příbuznou. Je to tak deset let.
Na severu, v Cal Pau. Jste odtamtud, ne?
- Jo, ale... - Vážně si nevzpomínáš?
Cože?
Tys byl ten hloupý kluk, co mi řekl...
Jsi pitomá holka. Vážně pitomá.
Hned se té holčičce omluv.
Vyplázla na mě jazyk!
Proto jsi ji strčil a nadával jsi jí?
Jistě.
To jsi neměl, jenom vyplazovala jazyk.
Nezíral jsi na ni? Ano, nebo ne?
Běž se jí omluvit a vezmi ji tancovat.
Co? Tak to ne.
Buď mě poslechneš, nebo budeš týden bez televize.
Věříš na osud?
- Vůbec ne. A ty? - A co je tohle?
- Náhoda. - Jo.
- Ani jsem si na to nevzpomněla. - Já taky ne, až teď.
Co si nepamatuješ, to se nestalo.
Teď si vzpomínáme, takže se to stalo.
A ty existuješ. Jsi tady, ne?
Ještě dlouho se mi o tobě zdálo.
Skoro každý den.
No jasně.
Nevzpomínáš si?
Pamatuju si, že jsem pitomá, na pusu si nepamatuju.
Asi byla na tvář.
Ne. Vím, co se mnou udělala.
- Co? - A že byla vlhká.
Měla jsi na rtech sliny.
- To jo. - Vzrušovalo mě to.
- Bylo nám deset. - No a?
Vzrušilo mě to.
Jo. A co dál?
Sakra.
Co teď?
Zůstaň se mnou.
Nebo já s tebou. Co chceš dělat?
Pojď někam, kde to máš rád.
Kde to mám rád? Nějaký uzavřený místo?
Otevřený.
Je něco v okolí?
Jo, ale daleko. A už je tma.
Je skoro úplněk.
- Chodíš ráda? - Miluju to.
A do dalšího vlaku máme sedm hodin.
- Je ti zima? - Mám hlad.
Najíme se a ukážu ti, kam chodím, když jsem smutný.
Když tam jsi, přejde ten smutek?
Jo.
Vezmi mě tam.
Tady to je.
Není to nic extra.
Jistě, že je. Je to krása. Je to tvoje místo.
Co děláš, když sem přijdeš?
Nic. Opřu se o zábradlí a čekám, až projede vlak.
Co?
Takhle.
Neblbni.
Ne, já neblbnu.
Kdykoliv mám problém, nebo jsem smutný, jdu sem.
Tady si sednu. Když jede vlak, všechno vibruje,
všechno se třese a zlý myšlenky zmizí.
- Pojď. - Ne, nemám špatný myšlenky.
Třeba se ti splní ty dobrý.
To určitě.
Pojď. Copak nejsi statečná?
Něco by mělo trvat věčně.
„Něco by mělo trvat věčně.“
Kdybych s ní nezažil všechny ty chvíle plný štěstí,
necítil bych se teď takhle.
Je to příběh lásky. A je překrásný.
Stojí za starou bačkoru.
- Ne. - Jo.
Co jste tam dělala?
Kde?
Poznali jsme se na tom mostě.
Ano.
Proč?
Kde jste se tam tak najednou vzala?
Kde bych se tam měla vzít? Z domova.
Pracuju tady, ale žiju kousek od mostu.
To je ale náhodička.
Jak jste věděla, že tam budu? Proč mi to nepovíte?
Nerozuměl byste tomu.
Když vám to řeknu, zničí to celé tajemství.
Jste vědkyně, ne čarodějnice. Na co tajemství?
Mluvte.
Když jsem zjistila, co se vám stalo, zaměřila jsem se na vás.
- Potřebovala jsem vás. - A co dál?
Sledovala jsem vás. Pořád, celý den. Půjčila jsem si auto.
Pomohl mi vrátný, vozil mě za vámi.
Tu noc jsme přijeli od vašeho domu. Sledovali jsme vás.
Zastavili jsme pod stromy.
Bylo štěstí, že jsem přijela včas.
Jo.
A koho jsem to na mostě srazil noc před tou nehodou?
Prosím?
Nebyla jste to vy?
Už jste se na to ptal. Nevím, o čem mluvíte.
Nehrajte si se mnou.
Chcete, abych zešílel?
Co po mně chcete?
Co jste tam dělala? Proč jsem teď s váma?
Co se mi stalo?
Co po mně chcete? Co děláte?
Promiňte, byl to špatný nápad.
Běžte domů a na všechno zapomeňte.
Ne, ne, ne! To ne.
- Pardon, já vás nechtěl vyděsit. - Co chcete?
- Musím se tam vrátit. - Ne, kdepak.
Prosím. Musí být vesmír,
kde není tahle bolest. - Ne.
Vesmír, kde jiný Eduard a jiná Elisa budou navždycky šťastní.
- Běžte domů. - Kdyby se nepotkali...
- Klid, Eduarde. - Ne, prosím! Ještě jednou!
Kdybych Elisu nikdy nepotkal,
necítil bych tuhle hroznou bolest.
Chci projít portálem.
- Teď? - Ano, teď!
Připravený?
Budu čekat.
Nepotkáte se.
Bude to záležet na vás.
Co?
FAKULTA EKONOMIE
Bude to záležet na vás.
Ty jsi blázen.
Nesu Claře poznámky.
To můžeš udělat pak.
Celý den se učíš v knihovně, nebo doma.
To je život?
- Zatím ahoj. - Ne, pojď.
- Dobrý, Claro? - Jo.
- Uvidíme se v baru. - Někdo mě strčil.
- Kdo? - To nevím.
- Máš poznámky? - Jo, mám je. Ahoj, Arcadi.
- Podívej, je to tahle část. - Jo.
To si opiš.
HUDEBNÍ KONKURZ
- Promiň. - Pardon.
- Jdeš na konkurz? - Jo.
- Jsi muzikant? - No, snažím se.
Potřebuju doprovod.
- Bude stačit klavír? - Klavír bude perfektní.
Zčeše si vlasy z obličeje A se štěstím jí zase do očí uvidím
Vždycky se spálí ten
Kdo se dívá přímo do světla
Štěstí je pomíjivé Skrývá se i v přímém jasu
Netvrdím, že se mi to líbí Kdyby to všechno zmizelo
Když mi láska nebude plnit břicho motýlky
Nechám svůj život utéct I když ho mám přímo před sebou
Nechci padnout do pasti
Raději nechám čas plynout Už se nechci nachytat
Konkurz skončil.
Další lidi neberou. Je mi líto, musíte odejít.
- To je tvůj táta? - Ne.
Tak strejda?
Taky ne.
Vypadáte úplně stejně.
Eduarde, běž! Vypadni.
Štěstí je pomíjivé a odejde I když ho pevně držíš
Už jsem to zažila nejméně tisíckrát
Tu chvíli
Kdy se promění v dým
Řeknu ti to rovnou.
Nesmíš mluvit s tou zpěvačkou.
- Nekoukej na ni. - Nech mě!
Neseznamuj se s ní, slyšíš? Je to pro tvoje dobro.
Kdo jsi?
Edu, co děláš na zemi?
Eduarde! Eduarde, počkej!
Co chcete?
Proč mě sledujete? Já si vás všimla.